![Pesnički okršaj koji je uzburkao stari Beograd: Jova Zmaj protiv Knjaza Mihaila](/uploads/Magazin/2021/04/25/1261/900x600_Square_Theatre_in_Belgrade_1895.jpg)
Foto: Wikipedia
Pesnički okršaj koji je uzburkao stari Beograd: Jova Zmaj protiv Knjaza Mihaila
Nema te familije širom zemlje na brdovitom Balkanu kojoj se na knjiškim ormanima nije žutela jedna Riznica. Oni „veliki“ su je imali zbog „malih“, mada ni njima ne bi sišla s polica kad bi i oni postali veliki.
I u kući i u školi, lako se pamtilo kako je lep ovaj svet. Svi smo – ali usitinu, bez šale – verovali da ima škole za pačiće male. A između škole i kuće, materine maze su usrdno deklamovale Taši, taši, tanana, još usrdnije lupajući dlanovima. Tako smo i kao već veliki upamtili čika-Jovu po nežnim stihovima koji su nam bojili detinjstvo.
Kroz ova detinja sećanja, Jovan Jovanović Zmaj (Novi Sad, 1833 - Sremska Kamenica, 1904) ostao je pesnik čija žuta Riznica generacijama ne izlazi iz mode. U isto vreme, Zmaja sa nežnim perom često nismo ni mogli zamisliti u nekom drugačijem svetlu. Tako nešto zapazili bi oni veći i pronicljiviji, pa bi im pojedini stihovi, iako pisani pre više od veka, odnekud zazvučali poznato – a usput daleko od ideala romantizma kome su pripadali.
Kneževska elita na čika-Jovinom nišanu
Zamislimo li romantičnu Kneževinu od pre 150-tak leta, setićemo se galantne, starinske mode, raskošnih balova, vožnji fijakerima, uljudnih, gospodskih manira... I među njima pesnika čije bi oštre reči pomalo mogle iznenaditi.
Isti čika-Jova, za koga slavuj pesmom ljulja lug i Dunav je zlata pun, u toj romantičnoj Kneževini postaje žestoki kritičar. Doduše, katkad bi to činio prefinjeno i pronicljivo, naročito ako bi ga zaokupirali taktovi ozbiljne muzike. Po intelektu i senzibilitetu, pak, bio je svetski gospodin. Stoga je isto tako pronicljivo „secirao“ i prilike u srpskoj Kneževini.
Tada bi, bez mnogo pardona, svoje britko pero ustremio ka najmoćnijima. Na pesnički zub uzeo je državu i vlast, uspevajući pritom da „zakači“ i običan svet.
Istina, takve stihove u školi čitaju i nešto veća deca. Pritom, teško da su u čika-Zmajevo vreme mogli promaći i moćnicima na čelu Kneževine. Vešto ciljajući metu, autor legendarne žute zbirke svoje kritike bi katkad upakovao u satiru, pa bi u prvi mah čitaocu izmamile osmeh. Drugi put ih je ostavljao neupakovane i direktne, ne ostavljajući povoda ni za dubioznu interpretaciju. Kako god bilo, učinilo bi se da je i slika te romantične Kneževine daleko od idealistične.
Između istoka, zapada i Knjaževog glasa
Sredinom 19. veka, u vreme kada je stvarao i naš nežni-britki pesnik, Srbija je bila „negde između“. Borila se da se reši turske vlasti, još daleko beše od samostalne, a pritom su i Austrijanci pomalo mešali prste.
U ovako zamršenim prilikama, ova „negde između“ zemlja ipak je imala svoj glas. U njeno, i u ime svih čije su oči bile uprte u njega, istupio je Knez. Misiju je nasledio od prethodnika, koji su već par vekova unazad Srbiju izbavljali (ili makar to pokušavali) od osmanske hegemonije.
Malo ko bi u tome video nešto problematično. No, kako je nalazio da bi vlastodršci mogli voditi bolju politiku, iz čika-Jovinog ugla bilo je mnogo povoda za repliku. Tako se otvoreno zapitao zbog čega se ovde pitaju nedostojne vođe – i zašto se narod ne buni. Stoga se pobunio on: naoštrivši pero, nije za njih štedeo gorkih reči.
Šta je to zaškripalo u Jututunskoj zemlji?
Godine 1865, knez Mihailo Obrenović objavio je konkurs za državnu himnu. Verovatno najpoznatiji (ali ne i sasvim direktni) učesnik je bio Jovan Jovanović lično, tada 32-godišnji urednik satiričnog časopisa „Zmaj“.
Njegovo „rešenje“ bilo je ponešto drugačije – što se dalo uočiti i u prvim stihovima Jututunske narodne himne:
„Bože sveti, podrži nam Knjaza
zdrava, krepka, ohola i slavna.“
Kao ne sasvim direktan učesnik konkursa kneza Mihaila, Jovan Jovanović Zmaj ostao je delimično u senci. Istupio je javno – mada i ne sasvim direktno, a opet dovoljno glasno da ga čuju svi u čije ime je pisao.
U njegovoj svečanoj himni ipak je malo toga bilo svečano, a još manje romantično. Umesto toga, uspeo je to što je uspevao i u Riznici pesama za decu: da jednostavnim rečima iznese ono što se mnogi nisu usudili izgovoriti naglas. Sem toga, u satiričnu verziju narodne himne vešto je „upakovao“ dve strane medalje. Iako je njegova šaljiva nota odmah uočljiva, teško da je u ovim stihovima (bar za one koji su mislili slično) bilo nečega smešnog.
Otuda je naš Zmaj u nastavku svoje borbe perom „izmislio“ kraljevstvo Jutututu. U njemu jedan kralj svojim Jututuncima (narodu) izlaže juhahaha (zakon i dažbine) – a zatim ove vesele stihove upakovao pod naslovom Jututunska juhahaha.
I ne samo to, već je ovaj put još dublje zagrebao ispod površine. Pažljivom čitaocu kasnije otkriva da su Jututunci inače veoma disciplinovani i krotki, te da usrdno klimaju glavom na sva kraljeva iskrena obećanja.
Ako ništa drugo, makar je prosečnom čitaocu 19. veka dao zanimaciju: da zarecituje vesele stihove i tako prekrati vreme dok čeka u redu da plati svoj juhuhuhu.